![Vahur Laiapea oma raamatu «Ukraina päevikud» esitlusel.](http://f12.pmo.ee/skUVQ8KkauB3v-MulDqQRDrMklY=/1442x0/filters:format(webp)/nginx/o/2024/07/25/16244367t1h5c55.jpg)
Kui lugemisoskus kaob, siis on klotsid kummuli ja mäng läbi. Sest kui inimene enam ei kahtle, ei otsi, ei küsi, siis jõuab ta veendumusele, et ta TEAB, kuidas asjad on või peavad olema, kirjutab filmirežissöör Vahur Laiapea.
Kui lugemisoskus kaob, siis on klotsid kummuli ja mäng läbi. Sest kui inimene enam ei kahtle, ei otsi, ei küsi, siis jõuab ta veendumusele, et ta TEAB, kuidas asjad on või peavad olema, kirjutab filmirežissöör Vahur Laiapea.
Viimastel aegadel on raamatupoodidesse jõudnud koomiksid täiskasvanutele. Raamatud, kus on palju raamidesse joonistatud pilte ja nende juures veidi pilte täiendavat teksti. Usun selle olevat lugemisoskamatuse laieneva pandeemia märgiks. Raamatuturg orienteerub ümber loetavalt nähtavale ja kuuldavale. Audioraamatud ja podcast’id koguvad kuulajaid ja ega selles midagi halba ole.
Suurtes ja ilusates raamatupoodides on veel imekombel müügil meeletu valik erinevat sorti kirjandust. Valik, mis pidevalt uueneb. Sodi sees leidub väga palju väga head ilu- ja elukirjandust. Keda napib, on lugejad. Kui leiad mõne inimese, kes on lugenud sama raamatut, mida sinagi, tabab sind heldimus. Olukord meenutab vana anekdooti: «Mida me miilitsale sünnipäevaks kingime? Raamat tal juba on.»