Muidugi räägin ma sellest ainsast lennuliinist, mis meid muu maailma lennujaamadega Helsingi kaudu ühendas. Tänases lehes, kus teatati, et lennuliin lõpetab talveperioodiks töö, märgiti lohutavalt: lennujaama töötajaid ei vallandata, töökohad ei kao. Pole aga selge, kui palju töökohti jääb loomata sellepärast, et Tartu Ülikool on muu maailma ülikoolidest sisuliselt ära lõigatud. Pole ju loomulik, et ühtegi rahvusvahelist lennuliini pole ülikoolilinnal, kus asub rida kõrgkoole, nende seas ka üks maailma vanimaid ülikoole, mis paikneb maailma ülikoolide pingerea tipmises osas. Tartusse ei jää lennuühendust ühegi naabruses asuva rahvusvahelise lennujaamaga, ei Helsingi, Riia ega Stockholmi, isegi mitte Tallinnaga – kuigi kõik need liinid on olnud, lisaks veel ka liinid Moskvasse ja Leningradi, rääkimata võimalustest lennata Saare- ja Hiiumaale.
Oleks, et varasemate (paremate) aegadega võrreldes on halvenenud ainult lennuühendus. Enam kui sajandi jooksul on Tartust olnud igati korralik rongiühendus Riia ja Vilniusega, Eesti Vabariigi ajal ka Poola, Saksamaa ning Lääne-Euroopaga. Kuigi nõukogude ajal raudse eesriide tõttu Euroopasse reisida ei saanud, oli see tehniliselt võimalik. Tänapäeval ootame me juba üle kümne aasta Rail Balticut, selleks et Tartust bussiga Tallinna või Riiga sõita ja seal siis Lääne-Euroopa poole kihutava rongi peale istuda. Tartut läbivat olemasolevat raudteed pole aga 30 vabaduseaasta jooksul korda teha suudetud, pigem – pole hoolitud. Isegi Tallinna-Tartu rong ei rahulda tartlaste tagasihoidlikke reisimisvajadusi – rongid on üle koormatud, sõidavad tänapäeva kohta aeglaselt (alla kahe tunni Tartust Tallinna ei saa) ja napilt kümmekond rongi ööpäevas ei kata vajadusi.