On seda vähe või palju? Juunis Keskerakonna varjatud rahastamist tunnistanud ärimees Hillar Teder sõlmis prokuratuuriga oportuniteedi ja pidi tasuma 200 000 eurot. Villu Reiljan leppis jällegi prokuratuuriga kokku 33 000 euro suuruses rahalises karistuses. Selle taustal saavutas Keskerakond enda jaoks parima võimaliku tulemuse. Kaks kriminaalkorras süüdi mõistvat otsust võiksid anda surmahoobi ka suurele parteile. Kuid kohus otsustas teisiti, andes Keskerakonnale justkui vabad käed jätkata nii, nagu seni: karistus klatitakse ära – maksegraafikuga 2000 eurot kuus – maksumaksja taskust tuleva rahaga ning kõik läheb edasi.
Mistõttu on asjakohane küsida: kas säärane otsus on parim võimalik tulemus ka ühiskonnale, Eesti demokraatiale ning lõpuks ka vabariigi valitsuse usaldusväärsusele?
«Kohus annab hinnangu, kas tegemist on karistatava teoga, ent väärtushinnangud on meil kõigil,» on öelnud paar aastat tagasi Äripäevale riigikohtunik Velmar Brett, kui tema ülesandeks oli vaagida nn Liviko kartelliasja.
See tõdemus kehtib praegu veelgi suuremal määral. Nimelt võis Keskerakond juriidilises mõttes pääseda kergelt, kuid see ei vabanda parteid, selle juhtorganeid ning asjaga seotud isikuid moraalsest süüst. Võiks isegi öelda, et vastupidi – juhtum on sedavõrd ebameeldiv, et pelk kriminaalne süü on vaid pinnavirvendus, mille all näeme ebaeetilise baashoiaku põhjamuda. Lihtsustatult öeldes: iga sigadust ei saagi kaaluda vaid kohtu, vaid ühiskonna – ehk iga kodaniku enda – südametunnistuse kaaludega.
Juhtum on sedavõrd ebameeldiv, et pelk kriminaalne süü on vaid pinnavirvendus, mille all näeme ebaeetilise baashoiaku põhjamuda.