![Aivar Riisalu Keskerakonna valimisreklaam Tartus 2009. aastal.](http://f10.pmo.ee/tW3dK0uLqneUvhOQoEYBJ6ZgImY=/1442x0/filters:focal(1681x973:1976x1217):format(webp)/nginx/o/2018/02/26/7643457t1h5043.jpg)
Valimised lähenevad. Jälle vaatavad Tallinnas suurtelt plakatitelt vastu siledad näod, hiiglaslik Ratas, hiiglaslik Ossinovski ja teised ning piidlevad möödakäijaid nagu peiud pruute. Kuidas oleks võimalik sellistesse mitte armuda ja neile oma häält mitte anda? Vähemalt selle peale näib arvestatav osa meie poliitikutest lootvat. Hiljuti hoiatas politoloog Martin Mölder Postimehe arvamuskülgedel, et erakondade «uusaastalubadusi» eriti tõsiselt võtta ei maksa (vt «Kaheksa nädalat valimisteni», Martin Mölder, «Erakondade uusaastalubadused», PM 4.1). Nad võivad lubada nii palju palga- või pensionitõusu, nii palju toetusi ja madalamaid makse, kui tahavad. Keegi ei võta neil hiljem selle pärast nööbist kinni ja valimisprogrammid on seesuguseid lubadusi täis, sest süsteem annab selleks võimaluse. Nii et vala valijale niipalju jumalikku ambroosiat kõrvadesse, kui süda lustib, nelja aasta pärast on uued valimised, küll siis saab jälle uute lubadustega välja tulla.