![](http://f10.pmo.ee/D8PwJJm2aB-pDRUU8AltURD8Ag4=/1442x0/filters:format(webp)/nginx/o/2011/08/20/715588t1h7b42.jpg)
Lahkumine on raske
Sulgesin enda järel majaukse ja toppisin autosse viimasena oma vanaaegse aegu näinud tooli. Nii see uks kui ka tool olid mulle väga armsaks saanud. Mis sest, et see uks viis vaid väiksesse katusealusesse üürikorterisse, oli see ikkagi olnud minu koduuks kolm viimast aastat Tallinna vanalinnas Sauna tänaval. Sealt uksest olin sisse ja välja käinud iga päev koos oma «esimese lapse»- inglise buldogiga. Sellel toolil olin kirjutanud oma ülikooli lõputöö ja õppinud arvukaid kordi eksamiteks. Seda ust oli raske sulgeda ja mõelda, et teen seda nüüd ja praegu viimast korda. See oli soe suvepäev juunis 2002, kui seisin seal kuuendat kuud lapseootel, pisarsilmil ja jätsin jumalaga ühe perioodiga oma elust. Ülikooliaeg, noorpoliitiku aeg, Eesti Vabariigi riigiametnikuna töötamise aeg, Tallinna vanalinna elaniku aeg, nooruse ja vallatuste aeg - see kõik oli nüüd mööda saamas, kohe kui istun autosse ja sõidan sealt ära. Lahkumise tegi raskeks ka teadmatus, mida toob tulevik. Teadsin vaid seda, et minust saab paari kuu pärast ema.