![Suurriigid otsustavad, jagavad ja valitsevad, kuid nende motiivid võivad olla erinevad. Vähemalt mingil määral. Winston Churchill, Franklin D. Roosevelt ja Jossif Stalin Jalta konverentsil Livadia palees veebruaris 1945.](http://f11.pmo.ee/J8esTLt1DaprRxbVUWKkm2iJU-k=/1442x0/filters:format(webp)/nginx/o/2024/08/22/16307495t1h1b18.jpg)
Nii nagu Molotovi ja Ribbentropi aegu, pole suurjõudude vastasseisud maailmast kuhugi kadunud. Neile on lisandunud globaalne rände- ja rahvastikukriis. Nõuab suurt oskust ja tahet sellises ajas rahvana püsima jääda, kirjutab ajaloolane Lauri Vahtre.
Nii nagu Molotovi ja Ribbentropi aegu, pole suurjõudude vastasseisud maailmast kuhugi kadunud. Neile on lisandunud globaalne rände- ja rahvastikukriis. Nõuab suurt oskust ja tahet sellises ajas rahvana püsima jääda, kirjutab ajaloolane Lauri Vahtre.
Ida-Euroopa jagamiseks 1939. aasta 23. augustil sõlmitud pakt kuulub kahtlemata ajalooliste nurjatuste klassikasse. Küünilise jõupoliitika meistriteos, mida tuleb hiljem maailmale ikka ja jälle meelde tuletada kui hoiatavat näidet, mida suurriigid võivad teha, kui neid ei ohjelda mingisugusedki vähegi viisakad kõlbluspõhimõtted.
Kristlik moraaliõpetus (ja paljud teisedki kõlblussüsteemid) on tuhandeid aastaid püüdnud inimestele sisendada, et «väiksematele vendadele» ei tohi liiga teha, ja tuleb tunnistada, et mingit edu on selles ju saavutatud. Eriti läänemaailmas.