Kui tahetakse leida uusi ideid, siis selleks on tore ja üpris hästi toimiv koosoleku-vorm – ajuraju. Üks ajuraju reegel on, et ideede pakkumise faasis ei tohi maha teha ühtegi ideed ega ammugi mitte selle väljaütlejat.
Sestap pidagem veidi hoogu, enne kui hakkame totruseks sildistama IRLi esimehe Margus Tsahkna laupäevaseid sõnu: «Kas meil on piisavalt julgust erakonnana, et ilma pagulaspaanikasse sattumata tõsta üheks suureks eesmärgiks see, et end eestlasteks pidavate inimeste hulk maailmas tuleb tõsta kahele miljonile? Jah, te kuulsite õigesti – kahele miljonile inimesele!»
Kahanemise tunnistamine ja kahanemisega kohanemine on üks võimalik mõttesuund, mis on alus tervele reale reformiideedele Eestis. Kõige üldisemalt: kui maksumaksjate arv väheneb, siis ei saa palgal pidada sama palju ametnikke kui varem – asju tuleb teha tõhusamalt ja/või millegi varem harjumuspärase tegemisest hoopis loobuda. Kusjuures loobumised võivad olla ja tihtipeale ongi päris valusad.
Kahanemine pole aga see, mis inimesi innustaks ja kaasa tõmbaks. Kahenemine väärib harva strateegilise sihi nime. See on heal juhul asjalik leppimine paratamatuseks kuulutatuga ja tegutsemine vastavalt sellele. Kui sellel taustal keegi ütleb, et ta tahab panustada kõik jõud sellele, et kasvada, siis on arukas ta vähemalt ära kuulata ja küsida, mida ta selleks täpsemalt teha kavatseb.
Kaks miljonit eestlast maailmas on sedavõrd kõlav loosung küll, et oleks kahju, kui IRL kasvu-arvu järgnevate arutelude käigus peaasjalikult näiteks e-residentide või Eesti päritolu ettevõtete välismaiste töötajate arvele kirjutab vmt – sellel oleks retoorilise pettuse mekk.